Сидни...
Оливър, какво става?
Обличай се. Бързо.
Какво правиш тук? Какво се е случило?
Сидни, налага се незабавно да заминем. - Но защо?
Така трябва, Сидни. Сидни, нова задача.
Каква? - Да те премахна.
Трябва веднага да заминем. Хайде. Не се мотай.
Хайде де. Живо, живо, Сидни.
Почакай. - Какво?
Не мога да оставя Дънкан. - Знаех, че ще кажеш така. Побързай. Хайде.
Това е безумие. Защо му е на Комитета да ме убива?
Имам приятели, при които ще бъдем в безопасност.
Сидни, сега не е време за дискусии. - Може би трябва да поговоря с тях?
Не знам дори какво представлява този Комитет.
Всичко ще ти обясня. В самолета.
А ако баща ми и Саманта са живи? - Няма да можем да им помогнем,
ако сме мъртви.
Има логика. - Дънкан...
Дънкан, извинявай, че те забърках в това.
Няма нищо, Сидни. Ела.
Хайде!
Да вървим.
Саманта?
Сидни!
Сид!
Сам, къде отиваш?
Сам... Ти ли си?
Знаех, че ти ще ни спасиш.
ЛОРИ СИНГЪР
МАЙКЪЛ ИЙСТЪН
АНТЪНИ ХЕД В РОЛЯТА НА САМПСЪН
VR.5
СЕМЕЙНА СРЕЩА
През последната половин година ние с татко периодично пристигахме
и заминавахме. Никой не успя да ни открие. Дори ти.
Половин година? - Помниш ли работилницата на татко?
Да. В мазето.
Дори да бяха претърсили всеки сантиметър от тази къща,
пак нямаше да ни открият.
Тук ли е татко? - Не, в момента го няма.
Какво значи "в момента го няма"? Какво става с него? Къде е?
Не знам. - Мислех, че сте заедно.
Бяхме заедно. След историята на гарата ние те следяхме.
Когато се опитах да установя контакт с теб, той се скри.
Казвах му, че те използват, така е, нали?
Ако знаех, че сте живи, щях да продължа да ви търся.
Знаех, че няма да ни предадеш.
Но той... той мислеше другояче. Случиха му се твърде много неща.
Какво имаш предвид?
Какво му е?
Защо сте ме търсили толкова дълго?
Само преди две седмици бяхме сигурни, че не си между живите.
Така ни бяха казали.
Значи през цялото това време сте работили за Комитета?
Да, в ГДР, преди падането на Берлинската стена.
Иначе ни прехвърляха от място на място, първо в Лондон, после в Ню Йорк,
в Южна Каролина...
Спомням си много малко от онова, което е било преди Германия.
Когато ни казаха, че не си сред живите, аз сякаш се изключих.
Татко реши, че така дори е по-добре.
Стараеше се да направи така, че да те забравя. Беше разбрал, че ако
продължим изследванията, към нас ще се отнасят по-добре.
Мисля, че ако не бях до него, той щеше да предпочете смъртта.
Сега ти кажи нещо. - Какво?
Какво е да се чувстваш свободна.
Не трябваше ли да летите към Хонг Конг? - Изпуснахме самолета.
И ти реши да дойдеш при мен?
Вие сте единственият, на когото вярвам.
Къде е момичето? - Сигурно е със сестра си.
Приличаше на Саманта, но не съм сигурен.
Ако е така, тогава всичко е наред. - А ако не е?
Пъпки от олеандър. Отровни. Да се внимава с тях.
Вие трябва да сте Дънкан.
А Вие?
Казвам се Абърнати. - Той е моя връзка.
Аз съм неговият оръженосец. По времето на кръстоносците,
когато рицарят отивал на поход, го придружавал оръженосец.
Половин лекар и половин магьосник. Накратко - охрана. По наше време
светът е претъпкан с техника, компютри, принтери... Няма връщане назад.
Изпратихте ли съобщението? - Да. Смятат, че мис Блум не е сред живите.
Искат да потвърдиш. - Трябва да се срещнем лично.
Невъзможно е.
Можете да съобщите, че знам къде се намира д-р Блум.
Вярно ли е? - Намерили сме Сидни и сестра й.
Едва ли е далеч от тях.
Хей, хей, а защитата на Сид?
Не се каня да си показвам картите, но трябва да знам кои са те.
Оли, играеш опасна игра.
Не вярвам, че Комитетът е санкционирал новата ми задача.
Сигурно съществува група, която се опитва да ни открие и ликвидира.
Не можеш да се бориш с невидим противник.
Някога баща ти казваше, че лоялността ти е едновременно твоята сила и слабост.
Пратете съобщението. - Къде мога да те намеря?
Ще се върна след 6 часа. Ще ми стигнат да отида до къщата им
и да изясня всичко.
Тя там ли е? - Да се надяваме.
Помня само щастливите мигове от детството си. А после...
Разкажи ми какво се случи после. - Не знам...
Какво значи "не зная"?
Това значи "не помня".
Спомням си само фрагменти, от които не се получава цяла картина.
Винаги, когато се опитвам да си спомня, виждам отделни проблясъци.
Но те никога не са едни и същи.
Имаш разнообразни спомени? - Да.
Точно с това се занимаваше татко: внедряваше се в подсъзнанието.
Ти наричаш това "виртуална реалност". - Виртуална реалност 5.
Татко стигна много по-далеч. Но не е злоупотребявал с това -
страхуваше се да не окаже отрицателно влияние върху психиката ни.
Какво се случи? - Той отиде много напред.
Ще вляза заедно с теб и ще се опитаме да си спомним какво се случи
онази вечер. Ще си помагаме взаимно. Дори моята памет да не се възстанови,
ще науча всичко, което знаеш ти.
Нямам компютър. - Но аз имам.
Ако нещо ни потрябва, ще използваме оборудването на татко.
Къде ще отидем?
В нашата къща. 1978 година.
Какво си спомняш за катастрофата? - Каква катастрофа?
Не помниш катастрофата?!
Къщата на семейство Блум. 1978 г. - Телефонът не работи.
Имаме два компютъра. Аз набирам номера, а вторият компютър отговаря.
Всичко, което ни трябва, е връзката между тях.
Оптични влакна? Преобразуване на гласа в електронни импулси?
Татко намери начин за разшифроване на импулсите, генерирани от мозъка.
Значи можем да си предаваме мисли? - Ако имаме късмет - да:
ти на мен и аз на теб.
Може би ще успеем да разберем как са ни разделили?
Готова ли си? - Да.
Къщата на семейство Блум. 1978 г.
...онова, което може да промени света.
Това са мои спомени. - Аз също съм била там, а нищо не помня.
Тогава само наблюдавай. - Вижте...
Може би нещо ще ти помогне да се включиш?
Сега ще ви покажа...
Какво е това? - Exigy S-100 bus. Домашен компютър.
Върхът е!
Кой сте Вие?
Здравей. Ти ли си Саманта? - Аз съм Сидни.
Казвал ми е, че и двете сте симпатични.
Трябва да ви съобщя нещо. - Нали ви помолих никога
да не идвате у дома! - Изпълнявайте задълженията си.
Нямам нищо общо с вас! - Вашата работа е и наша!
Да, в лабораторията! Но не и вкъщи. - Прекрасна къща! Чудесни деца.
Готови ли сте? Кой иска сладолед? - Сега ли? Дояде ми се. Да вървим при колата.
"Дай си ми мечо!" - Помниш ли колата?
"Добре де. Само бебетата си играят с плюшени играчки".
Помниш ли катастрофата? - Не. Значи никога не се е случвала.
"На ти го! Мразя те".
Сидни...
За кой ли път се връщам към това...
"Мамо..." - Сидни, искам да изляза.
"Мамо, долу ли си?"
Почакай малко. "Мамо".
Сидни, стига. Престани.
Не мога. - Не можеш?
"Мамо?". - "Не я пипайте".
Кой беше това? - Саманта, дай ръка.
Саманта!
Дай ръка! - Не мога.
Много си далеч. - Тук съм. Опитай се.
Беше като истинско. - Беше ужасно.
Но аз съм грешала.
Ти също не си била свободна.
За мен пъзелът се нарежда.
Трябва да се върнем там. Може би заедно ще стигнем до истината.
Ами ако истината се окаже по-лоша от лъжата?
Двустранната връзка. Тя е много по-ефективна.
Не само ти ще четеш моите мисли, но и аз ще чета твоите.
С помощта на определен код ще си спомниш кое как е било.
Как така? - Сканиране на ретината.
Това е като пръстов отпечатък. Татко програмира системата така, че
тя да разпознава нашите кодове.
Ето защо Дънкан може да го прави. - Кога го направихте за първи път?
Преди половин година.
Когато вие с татко сте се върнали. - Ние възстановихме системата. Работи.
Когато имаме телефонна връзка. - Имам връзка.
Скрий се! Ако това е татко...
Сид, ти ли си? - Дънкан, знаех, че ще ме намериш!
Здрасти! Как си? - Добре дошъл в Хонг Конг.
Не знаех къде да те търся, когато си спомних за работилницата
на професора.
Лейди Саманта...
Верният сър Дънкан...
На Вашите услуги.
Всичко е спокойно. - Ти каза, че никой не знае за тази стая!
Това е Оливър. Той е приятел. - Не, не ни е приятел.
На никой от тях не може да се вярва. Включително и на Вас. Ако се наложи,
дори ще ви убия.
Интересна гледна точка. Традиционна ли е за вашето семейство?
Живяла съм до тези хора 17 години. Знам на какво са способни.
Вие сте се побъркали, ако смятате, че той не е такъв.
Побъркали са се, а? Щяха ли да оцелеят, ако не бях аз?
Засега аз оцелявам без Вас. - Съмнявам се.
Сега забъркахте в това и сестра си. Прекрасно. А ти?
Следващия път, когато поискам да те спася, кажи, че няма нужда.
Тя ми е сестра.
Какво бих могла да направя.
Абърнати!
Виждала съм го често във виртуалната реалност.
Идвал е у дома. Знае за тайната ни стая.
Какво мислите за оръженосците?
Абърнати е мъртъв.
Тримата заедно трябва да влезем във виртуалната реалност.
Не е правено преди. Онази вечер си е бил у дома, нали?
Знам, че той работи за Комитета.
Ясно е какво знае Дънкан. Ще обединим спомените си и ще
разберем колкото се може повече. - А ако изгори някоя микросхема?
Или ние го намираме, или той намира нас. Много е просто.
Това е като игра на топка - хвърляме "топката" в различни посоки.
Трябва да опитаме - може и да стане.
Всичко или нищо.
Сидни! Как мога да разбера...? - Не можете. Или ще се измъкнем оттам,
или не. - Оливър, всичко ще бъде наред.
Благодаря.
Три компютъра. Три източника на спомени.
Готови ли сте? - Ще се срещнем там.
Оттук започнахме миналия път.
"Сега ще ви покажа..."
Какво е това? - Exigy S-100 bus. Домашен компютър.
Върхът е!
"Сега ще ви покажа..."
Какво е това? - Твърд диск. Досега не е бил използван
в домашните компютри. - Върхът е!
"Сега ще ви покажа..."
Какво е това? - Твърд диск. Досега не е бил използван
в домашните компютри. - Върхът е!
Видя ли какво стана? "10 пъти увеличава обема на паметта".
Това означава, че предлага колосални възможности.
"От досегашните компютри ли? - От черно-бяло към цветно. Трябва да
тестваме очилата".
С очилата всичко е наред. Това е преход от лъжата към истината.
Това го помня. - Аз също.
И аз. - Колкото по-автентични са спомените,
толкова по-ясно е изображението.
Ето как е станало. Били сме в работилницата, съвсем не в хола.
"В къщи ли е? Идвам при него". (Истина).
"Трябва да ви съобщя нещо".
Това не се е случвало.
"Нали ви помолих никога да не идвате у дома!".
"Трябва да ви съобщя нещо".
"Нали ви помолих никога да не идвате у дома!".
В работилницата...
"Обличайте се". (Не е истина).
"Обличайте си пижамите...". - Мамо, рано е за лягане. (истина)
"Пижамите...!".
"Готови ли сте? Кой иска сладолед?"
Събудете се. Бързо.
Събудете се. Ставайте.
"Татко! Къде отиваме?" Татко, да тръгваме.
Това вече сме го виждали. Този път това е истината.
Дай това на майка си. Тя е долу. Бързо.
Помогни ми. Не мога да отворя вратата.
Тихо. Искам да чуя.
Трябва да го спасим!
Каза ни да слезем долу.
"На ти го! Мразя те".
Не ви вярвам.
Татко! Татко!
Татко! Недейте! Татко!
Моля ви, недейте! Тя нищо не знае!
Оставете я! Моля ви!
Татко! Татко!
Не е било катастрофа.
Взели са те. Взели са те и не съм могла да направя нищо.
Това е той!
Не можах да те спася.
Не е имало катастрофа. - Взели са ни направо от вкъщи.
Не е било катастрофа.
Оръженосецът. - Какво?
Той беше там.
Какво каза?!
Отвлекли са професора и Саманта.
Ти видя всичко. Беше Абърнати. Беше в колата.
Не може да бъде. Има някаква грешка.
Не мисля.
А човекът от снимката?
Този мъж... виждам го всеки път, когато влизам във виртуалната реалност.
От самото начало. - Накрая ние с теб го видяхме;
помниш ли, Дънкан?
Ако има начало и край, значи трябва да има и нещо по средата.
Трябва да се върнем. Хайде.
Оливър. Добре ли си? - Да. Разберете какво е станало.
Готови сме.
Готови?
Мамо? Долу ли си? Дънкан, мама е долу в работилницата,
трябва да й кажем.
Мамо. Мамо.
Какво се е случило? - Отведоха татко и Саманта.
Татко ще защити Саманта, а ние трябва да се погрижим за себе си.
Трябва да изтрия част от спомените ви и да ги заменя с хубави.
"Кои спомени? - Всички спомени от виртуалната реалност".
Кои спомени? - Всички спомени от виртуалната реалност.
Ако не знаем нищо за работата на д-р Блум,
никой няма да ни стори зло.
"Никой няма да ни стори зло".
Ние ще сме си същите, но ще живеем в по-голяма безопасност.
Какво е това? - Семейна идилия.
Това никога не се е случвало. Това е измислено.
Татко е подменил спомените ни.
Татко, може ли да си поиграем на компютъра?
Само в офиса. - Не, онзи в работилницата.
Деца, там няма никакъв компютър.
Има компютър. Ще ти го покажем.
Да. Опитва се да ни накара да забравим.
Е, видяхте ли? Вярвате ли ми сега?
Тук няма нищо. - Разбира се. И никога не е имало.
Не е имало...
Какво още е направил?
"Някой иска ли сладолед?".
"Татко, тук нещо не е както трябва". Татко, тук нещо не е както трябва.
"Не говори глупости, всичко е наред".
"Ставайте. Да тръгваме". Събудете се. Бързо.
"Всички да стават". Тук всичко се е смесило.
Хубавото и лошото. "Какъв да бъде сладоледът? Шоколадов?".
Татко! Сидни, помощ! - Идвам!
Сидни! - Идвам!
Мислех, че са ни отвели уж заради сладоледа.
Сидни!
Според мен, стига толкова. Ще умрем.
Нали тогава не сме умряли.
Това е той. - Мамо?
"Не я пипай". Било е нещастен случай.
Татко и сестра ми бяха в колата. Те се удавиха.
Само това ли си спомняш?
Мамо! "ИЗТРИВАНЕ НА ПАМЕТТА"
Ето я. Програмата на баща ни за заличаване на спомените.
Ще се погрижим за майка ти.
През цялото време истинските спомени са се опитвали да изплуват.
Той е. - Трябва да дойдеш с мен.
Той знае цялата истина. - Аз поемам случая.
Е, как си? - Добре.
Какво? Какво видяхте?
Казах: "истината". - Беше ли там този човек?
Той ни отведе. И взе диска със себе си.
Разбрал е всичко.
Излъгал ни е за майка ни. Казал ни е, че е взела свръхдоза.
Тя е умряла във виртуалната реалност.
Мама е жива.
Все ми е едно какво ще се случи с мен във VR-7.
Ако това може да върне мама, аз съм готова.
Защо смяташ, че VR-7 ще ни помогне да върнем майка ти?
Това е единственият ми шанс.
Сигурна ли си? - Ако има някакъв начин, аз съм длъжна
да опитам. - Не знаеш какво те очаква във VR-7,
рискът е огромен, а тук тя е в безопасност. Остави нещата както са си.
Длъжна съм да го направя, не мога другояче.
Чуй ме, Сид. Веднъж ти каза, че баща ти те бил предал.
Сега разбирам. Абърнати работеше рамо до рамо с моя баща.
Беше ученик на дядо.
Комитетът е нещо, тясно свързано със семейните връзки.
Поколение след поколение. Разбираш ли какво ти казвам.
Баща ми не ме е предавал.
Мен ме използваха... и теб също.
Трябва да разбера кои са те и какво искат.
Ще я взема оттук, каквото и да ми струва.
Мамо. Мамо. Мамо! Това съм аз, Сид.
Дойдох да те взема оттук. Да тръгваме.
Сидни! Сидни, Вие ли сте? - Здравейте, Джеки.
Почакайте. - Искам да изведа мама на разходка.
Вземете жилетката й, може да завали.
Благодаря ти, Джеки.
Хайде, мамо.
Довиждане, Джеки.
Сега ще слезем с асансьора.
Ало. Сидни беше тук преди малко. Отведе майка си. Те...
Коя си ти? На кого докладваш?
Ти си от Комитета!
Казвай!
Кажи! Кажи ми...
...всичко.
Кажи ми и ще те пусна. Престани да се съпротивляваш.
Няма да ти направя нищо.
Е, ще отговаряш ли?
Номерът, който сте набрали, е служебен. Забранено е да бъде набиран без
специално разрешение. Можете да бъдете арестуван.
Не можем да я вкараме през прозореца, трябва да влезем през вратата.
Добре, добре.
Да се движим плътно до къщата.
Наведи се, колкото можеш.
Влачи я в къщата.
Мамо, да вървим. Оливър!
Надолу! Влачи я надолу!
Колкото по-бързо, толкова по-добре.
Оли, признавам, че винаги съм те подценявал.
Да, да. Жив съм. Не съм мираж.
Видях Ви в... - Забравил си какво мога...
Буниката в малки дози помага да симулираш смърт в продължение на
няколко часа и дори дни. Използват я от векове. Шекспир го е описал.
Внимателно. - Внимавай, главата.
Държа я. - Почакайте. След малко се връщам.
Стой. Къде? - При Оливър.
Не отивай. Той каза да го чакаме долу.
Трябва.
Вие от семейство Сампсън винаги сте били благородни по дух.
Но рицарите вече не съществуват. Всичко е в миналото.
Трябва да се мисли за бъдещето. Сега силата, това не са завоюваните земи
и натрупаното оръжие. Силата, това е натрупаният интелект.
Джоузеф Блум е добър в това, ето защо той ни е нужен.
Сила на всяка цена - такъв ли е основният принцип на Комитета?
Ситуацията се промени. - Баща ми Ви посвети живота си!
Наредих ти да изчезнеш! Но ти не поиска да изчезваш без нея.
Дори симулирах собствената си смърт, за да те изплаша и да те накарам
да заминеш. - Сега искате да убиете мен!
Не го искам.
Качи го в колата. Имам още малко работа тук.
Отваряй си очите!
Оливър!
Сидни!
Сидни...
Кой е той?
Изненадан съм.
Аз също.
Здравей, Сидни.
Кой сте вие? - Аз съм твоят ангел-хранител.
Вече и Вашият. Аз съм на ваше разположение.
Виждала съм Ви и преди.
Ще ви помогна. - Защо трябва да вярвам на вашия Комитет?
Вече не може да се вярва на никого. - Грешите, може. В ръководството
стана разкол. Съюзниците на Абърнати са силни, но сред нас има хора,
които се борят с тях и искат да помогнат на баща ти.
Баща ми? - Той е в опасност.
Трябва да го намерим. - Заминете оттук незабавно.
Не още. Рано е.
Ще вляза първа. Искам да я видя. - Ако всичко е наред, ще я видиш.
А ако така попречим на завръщането й? Не е честно. Ти си я виждала,
била си до нея... - Но ти - това не съм аз.
Може да не ти повярва. - Знаеш какво е виртуалната реалност
от 7-о ниво.
Отведи ни там. На моя отговорност.
Внимавай. Там всичко е различно. Времето и пространството не са
като нашите. - Какво имаш предвид?
Както казваше татко: "не искам да те загубя отново".
Не се страхувай. Не се притеснявай.
Оливър, ако нещо се обърка, ще разчитам на теб.
Разбрахме ли се?
Мамо, готова ли си?
Много е лесно. Електронните импулси се генерират с различна скорост.
Затова се стимулират различни области в мозъка.
Мамо. - Сидни, отведи ме оттук.
Затова съм тук.
Виждам врата. - Отвори я.
По-бързо, Сидни, тя се затваря!
Мини през нея, не се страхувай. - Само ако съм с теб.
Влизай! - Сидни...
Мамо.
Саманта?
Сид.
Сид. Сид!
Господи. Сид!
Събуди се. Свали очилата!
Сид!
Сидни?
Чуваш ли ме?
Още ли си там? Чуваш ли ме? Сид!
Сид!